Den virker lille i det enorme hav.
Det største dyr, der nogensinde har levet på denne planet.
En blåhval. Den er 30 meter lang og vejer over 200 ton.
Den er langt større, end selv de største dinosaurer var.
Tungen vejer som en elefant, hjertet er stort som en bil-
-og nogle af dens blodkar er så store, at man kunne svømme i dem.
Halefinnen er så bred som en lille flyvemaskine.
Den er perfekt strømlinet, hvilket gør, at den kan holde 20 knob.
Den er et af havets hurtigste dyr.
Havets største dyr lever næsten udelukkende af et af de mindste:
Kril. Det er krebs, der bliver et par centimeter lange.
I stime farver krillen havet rødt.
En eneste blåhval kan æde 40 millioner på en dag.
Trods deres enorme størrelse ved vi meget lidt om blåhvaler.
Deres træk er en gåde, og vi ved ikke, hvor de yngler.
De er en påmindelse om, hvor meget vi endnu har at lære-
-om havet og dets skabninger.
Vores planet er en blå planet. Over 70% er dækket af hav.
Stillehavet alene dækker halvdelen.
Man kan flyve over det i 12 timer og kun se ganske små stumper land.
Denne serie præsenterer havets fuldstændige naturhistorie-
-fra dets velkendte strande til dets dunkle dyb.
Havet optager 97% af jordens beboelige områder-
-og livet i havet er langt talrigere end det på land.
Livet i havet styres af strømme, som fører næringsstoffer med sig-
-og af solens skiftende styrke.
Vi skal se, hvordan disse kræfter arbejder sammen-
-om at styre livets spredning fra koralhav...
...til øde polarområder.
Havets enorme fysiske kraft dominerer vores planet.
Det påvirker vejret verden over. Af damp fra havet dannes skyer-
-som giver anledning til uvejr, der trækker ind over land.
De vældige bølger, der slår mod strandene, viser havets styrke.
Bølger dannes langt ude på havet.
En brise kan forårsage krusninger, som bliver til dønninger.
På det åbne hav kan disse dønninger blive gigantiske.
Dønningerne brydes først, når de når lavt vand.
Dønningens bund går langsommere, når den slår mod havbunden.
Men da overfladen ikke bremses, ruller vandet og bølgen bryder.
Havet hviler aldrig. Enorme strømme som Golfstrømmen-
-sørger for, at vandet konstant er i bevægelse.
Disse strømme kontrollerer fordelingen af næringsstoffer-
-og dermed livet i havene.
En lille ø midt i Stillehavet. Øen er toppen af et enormt bjerg-
-der rejser sig fra havbunden tusindvis af meter nedenunder.
Det nærmeste land ligger 500 kilometer væk.
Isolerede undervandsbjerge bliver til oaser-
-hvor liv kan blomstre i det forholdsvis tomme, åbne hav.
Men her ville intet liv være, hvis det ikke var for en betingelse:
Dybhavsstrømmene.
Langt under overfladen kolliderer de med øerne og tvinges opad-
-og fører næring med sig op fra dybet.
Disse strømninger lokker mange levende væsener til.
Fiskene her lever af plankton, de små planter og dyr-
-der får føde fra dybet. Disse fisk lokker besøgende fra havet til:
Tunfisk.
Planktonæderne er lette ofre.
Al denne aktivitet lokker endnu større rovdyr til:
Hajer.
Hundredvis af hajer.
Disse silkehajer holder normalt til ude i havet-
-men undervandsbjerge som Kokos-, Malpelo- og Galapagosøerne-
-lokker dem til sig i grupper på op til 500.
De har specialiseret sig i at fange sårede fisk-
-og cirkler derfor rundt om disse steder for at finde dem.
Men der er flere besøgende.
Hammerhajer danner nogle af de største hajstimer, der findes.
De kan cirkle i tusindvis over disse undervandsbjerge.
Men de kommer ikke for fødens skyld. De er her af en anden grund.
Nogle af de lokale tilbyder rengøring.
Da El Niño hævede vandtemperaturen, blev hajer ramt af svampeinfektion.
Antallet af hammerhajer her var større end nogensinde.
Næring flyder også op langs kontinenternes kyster.
Dette er Natal ved Sydafrikas østkyst.
Det er juni, og mærkelige sorte felter er dukket op.
De ligner oliepletter på op til halvanden kilometers længde.
Men denne plet lever. Det er millioner af sardiner-
-som udtrykt i biomasse svarer til gnuvandringerne i Afrika.
Disse fisk lever normalt i koldt vand syd for Kap det Gode Håb-
-men en gang om året vender den varme Agulhasstrøm fra nord-
-og erstattes af koldere, næringsrigt vand sydfra.
Det har udløst planktonblomstring, som sardinerne nyder godt af.
Når sardinerne tager nordpå, følger en hel karavane af rovdyr efter.
Sardinerne følges af tusindvis af suler. De ruger på et tidspunkt-
-der gør, at ungerne kan flyve i tide til jagten på stimen.
Under overfladen har hundredvis af hajer slået sig til karavanen.
Kobberhajer lever normalt i koldere vande sydpå.
De tre meter lange hajer laver så store huller i sardinstimen-
-at deres spor tydeligt kan ses fra luften.
Forfulgt af rovdyr og styret af bølgerne-
-trykkes sardinstimen ind mod land.
Delfiner kommer fra det åbne hav for at deltage i festmåltidet.
Der er over 1.000 delfiner i denne flok.
Når de når frem til sardinerne, sker der noget.
De samarbejder og driver stimen mod overfladen.
Det er lettere for delfiner at fange fisk ved overfladen.
Her kan sardinerne ikke slippe væk.
Takket være delfiner er sardinerne inden for sulernes rækkevidde.
Hundredvis af hvide pile slår ned og trækker lange spor af bobler.
Nu kaster hajerne sig ind i kampen.
De kan lide at have delfiner i nærheden.
De har nemmere ved at få føden, når delfinerne har drevet sardinerne-
-sammen i kompakte grupper nær overfladen.
Mens den vilde jagt fortsætter, frigøres en mur af bobler.
Delfinerne samarbejder for at danne den.
De bruger boblerne til at få sardinerne ind i tættere grupper.
Sardinerne svømmer sjældent gennem væggen og trykker sig sammen.
Denne jagtmetode gør, at delfinerne kan tage alle de sardiner, de vil.
Bedst som man tror, det er slut, kommer der en bardehval.
De overlevende sardiner tager mod nord med rovdyrene efter sig.
Føde kan også nå overfladen som resultatet af uvejr.
Tæt ved polerne rører storme op i dybet og beriger overfladevandet.
I det sydlige Atlanterhav er forholdene værre end andre steder.
Men det er næringsrigt vand. Hvor den kolde Falklandsstrøm sydfra-
-møder den varme Brasilianske strøm, er der føde i overflod.
Sortbrynede albatrosser dykker efter kril i havoverfladen.
Som alle albatrosarter bevæger den sig over store områder.
At se dem jage i flok er usædvanligt.
For det meste er fugle, der lever over havet, spredt-
-men her er føden tæt på en meget særlig albatroskoloni.
Dette er Steeple Jason, den vestligste af Falklandsøerne.
Her findes verdens største albatroskoloni.
Den består af næsten en halv million fugle.
En enestående opvisning af, hvor rigt havet kan være-
-og hvor megen føde det kan give, selv til dyr, der ikke lever i det.
Næringsstoffer alene er ikke nok til at skabe dette mylder.
Den varme og det lys, Solen giver, er afgørende-
-for udviklingen af mikroskopiske flydende planter, planteplankton.
Planteplankton er grundlaget for alt liv i havet.
Når solen forsvinder bag horisonten hver aften-
-går vores planets største flytning af liv i gang.
1.000 millioner ton havskabninger stiger op fra dybet-
-for at søge føde nær overfladen.
De æder planteplankton i ly af mørket. Alligevel er de ikke sikre.
Andre jægere følger dem, nogle fra flere hundrede meters dybde.
Ved daggry vender de tilbage til sikkerheden i det mørke dyb.
Også månen har stor indvirkning på livet i havene.
Dens tiltrækningskraft medfører tidevandets daglige skiften.
Men månen har mere end en dagscyklus.
Hver måned tiltager og aftager den i banen om jorden.
Denne månedscyklus udløser også begivenheder i havet.
Stillehavskysten i Costa Rica en meget særlig nat.
Det er kort efter midnat, og tidevandet er på vej ind.
Månen er i sidste kvarter, halvvejs mellem fuld og ny.
Stranden har være øde i flere uger, men det ændrer sig snart.
Ved højvande kryber skildpadder op på stranden.
Først kommer de enkeltvis-
-men inden for en time dukker de op over hele stranden.
De er hunner og bastardskilpadder. I løbet af seks dage-
-vil 400.000 af dem besøge denne strand for at lægge deres æg.
Op til 5.000 i timen, der kommer og går igen.
Der bliver så trangt, at de klatrer over hinanden-
-for at finde en plads at lægge deres æg.
25% af bestanden af denne skildpaddeart-
-kommer til netop denne strand nogle få nætter hvert år.
Resten af året tilbringer de ude på havet i jagt på føde-
-hundredvis af kilometer herfra.
Masseæglægningen kaldes arribada. Dens koordinering er en gåde-
-men man ved den starter, når månen er i første eller sidste kvarter.
40 millioner æg lægges på nogle få dage.
Ved at koordinere æglægningen sikrer hunnerne-
-at kuldene bliver så enorme seks uger senere-
-at rovdyrene bliver overvældet. Derfor lykkes det mange unger-
-at komme forbi dem og ned i vandet.
Hvorfor retter hunnerne sig efter månen for at koordinere æglægning?
Vi får en del af svaret ved daggry den næste morgen.
Rovdyrenes daghold kommer for at få dagens første måltid.
Gribbene har lært, at tidevandet kan blotlægge æggene i sandet.
Risikoen for, at æggene skylles væk, kan være en grund til-
-at skildpadderne styrer æglægningen efter månens cyklus.
Det er på dage som denne, hvor månen hverken er fuld eller ny-
-at tidevandet er svagest og havet roligst.
På det tidspunkt er det lettere for hunnerne at komme op af havet-
-og der er mindre risiko for, at æggene skylles væk og bliver ædt.
Månens cyklus forårsager mange begivenheder i havet:
Fra koraller til fisks forplantning.
Men det er en længere rytme, der har en endnu større indflydelse.
Solens årscyklus.
Solens position i forhold til Jorden ændres året rundt-
-hvilket frembringer årstiderne.
Nordpå kommer foråret i takt med, at Solen står højere på himlen.
Ved USAs nordvestkyst forandres havet via Solens stigende styrke.
I Alaska bliver kystvandet grønt på grund af planktonblomstring.
Sild, der har overvintret i havet-
-vender tilbage til lavt vand ved blomstringen.
De indleder en af havets mest frugtbare fødekæder.
Pukkelhvalen er øverst i den fødekæde.
Om vinteren har de ynglet i de varme vande ud for Hawaii.
Men det kneb med føde der. Denne sildefest-
-står for hovedparten af deres årlige fødeindtagelse.
Søløver kommer fra havet hvert år for at æde af sildene.
Sildene er her ikke for at æde, men for at yngle.
Intet afholder dem fra at tage ind på lavt vand.
Til sidst kan selv gråvingede måger fange dem lige under overfladen.
Trods tabene svømmer sildene videre-
-til de når den vegetation, som hunnerne skal bruge til æglægning.
Hver hun producerer cirka 20.000 meget klæbrige æg.
Hannerne kommer, når rognen er lagt-
-og udsender sæd i store, mælkehvide skyer.
Snart bliver resultatet af sildens seksuelle aktivitet-
-et tykt, hvidt skum på overfladen.
Sæden dækker kysterne over flere hundreder kilometer-
-fra British Columbia i syd til Alaska mod nord.
Efter nogle dage er den enorme befrugtning slut.
Sildene vender tilbage til dybt vand og efterlader æg-
-på hver eneste sten og plante.
To uger senere, når æggene klækkes-
-har planktonblomstringen nået sit højdepunkt, og ynglen har føde.
I mellemtiden udgør æggene føde for mange andre dyr-
-både under og over havoverfladen.
Millioner af fugle kommer for at få del i sildenes gaver.
Flere millioner æg er skyllet op på land.
Denne indkapslede energi er meget værdifuld for vandrefugle.
Disse fugle er på vej til Arktis til ynglepladser og tanker op her.
Silderogn er lige, hvad de trænger til.
Disse hættemåger tager æg, der ligger lige under overfladen.
Længere ude i bugten samler store flokke af ænder sig.
Det er navnlig brilleænder, der kan hente føde under overfladen.
Der er så mange æg, at selv store dyr som bjørne-
-synes, det er umagen værd.
Sildenes gydeperiode er livsvigtig for mange dyr langs kysten.
Det falder sammen med den tre uger lange planktonblomstring.
Vandrefuglene fortsætter deres rejse nordpå.
De vender ikke tilbage, før sildene kommer til næste år.
Når sildene har gydt, kommer andre rejsende ind mod kysten:
Gråhvaler.
De har fulgt solen nordpå og er også på jagt efter føde-
-der dannes af planktonblomstringen.
Krillen æder plankton, og hvalen æder kril.
Den sier vandet gennem barderne i overkæben.
Gråhvalen vandrer længere end noget andet havpattedyr.
Den rejser hen ved 20.000 kilometer fra ynglepladserne ud for Mexico-
-langs den nordamerikanske kyst helt op til Det Arktiske Hav.
De holder sig nær kysten med hanner og hunner uden unger forrest.
De hunner, der har født, tager sidst af sted.
De skal vente, til ungerne er stærke nok til rejsen.
Det går langsomt. Mødrene bliver hos ungerne.
Selvom ungen er stærk, kan den kun svømme et par knob.
De holder sig endnu nærmere kysten, ofte blot 200 meter fra land.
Spækhuggere har lært, at gråhvaler følger samme rute hvert år.
De har ikke svært ved at overhale en unge og dens mor.
Normalt kalder de på hinanden, men nu er de stille.
Gråhvalhunnen og hendes unge aner ikke, at de er målet.
Det er nemt nok at nå frem til hvalerne.
De skal være forsigtige, for de er kun halvt så store som hunnen.
Hun kan volde alvorlig skade med halen.
Men spækhuggerne er ikke ude efter hende, men hendes unge.
Når hun holder ungen i gang, er den sikker, og hun gør sit bedste.
I begyndelsen holder forfølgerne sig på afstand og følger med.
De ved, at ungen før eller senere bliver træt.
Efter tre timers forfølgelse er ungen for træt til at fortsætte.
Moderen må standse. Det er det, forfølgerne har ventet på.
De prøver at tvinge sig mellem hunnen og ungen.
En unge, som er adskilt fra sin mor, kan ikke forsvare sig.
De sorte finner ses stadig oftere mellem hvalernes rygge.
Til sidst lykkes det. Nu ændrer de deres taktik.
De kaster sig over ungen og prøver at tvinge den ned.
De prøver at drukne den.
Ungen snapper en mundfuld luft.
Moderen bliver oprevet.
Hun kæmper vildt for at skubbe ungen op, så den kan få luft.
Men nu er ungen så udmattet, at den skal løftes op af moderen.
Spækhuggerne giver sig ikke. Som ulve skiftes de til at angribe.
Nu er hele flokken indblandet.
En af dem bider.
Snart farves vandet rødt af ungens blod-
-og spækhuggerne afslutter deres arbejde.
Ungen er død.
Efter seks timers jagt er det lykkedes for spækhuggerne.
Moderen må nu fortsætte sin rejse nordpå alene.
Hun efterlader kadaveret af en unge, hun har båret i 13 måneder-
-og som fik hende til at udskyde sin jagt efter føde.
15 spækhuggere brugte over seks timer på at dræbe ungen.
Nu, da det er lykkedes dem, æder de kun underkæben og tungen.
Værdifuld føde går ikke til spilde i havet.
Inden længe synker kadaveret ned på havbunden.
Der går kødet ikke til spilde.
I det totale mørke på halvanden kilometers dybde-
-ligger kadaveret af en voksen gråhval på 30 ton.
Det havnede her for få uger siden.
Det har allerede lokket hundredvis af slimål til.
Disse ådselædere er over en halv meter lange og lever i dybhavet.
De bliver lokket til af lugten af forrådnelse-
-der spreder sig i vandet i flere kilometers omkreds.
De begraver hovederne i kødet-
-og ånder via gæller, der sidder på siden af deres kroppe.
De er primitive dyr, end ikke rigtige fisk, for de mangler kæber.
De æder ved at skrabe kødet i sig med to tandrækker.
En slimål kan æde flere gange sin egen vægt i rådnende kød.
Næste gæst, en havkal.
Den bevæger sig langsomt for at spare energi.
Det er vigtigt for så stort et dyr, der lever i et så fattigt miljø.
De lever på halvanden kilometers dybde og bliver over 7 meter lange.
De kan undvære føde i måneder. De stryger langsomt over bunden-
-og venter på, at gaver som denne synker ned fra overfladen.
En række af dybhavets ådselædere-
-vil leve længe af dette ådsel, inden al næringen er opbrugt.
Halvandet år senere er der blot skelettet tilbage.
Solenergien, der blev omdannet til levende væv-
-er overført mellem leddene i fødekæden-
-og havnet så langt væk fra Solen, man kan komme på planeten:
På bunden af havet.
Men noget energi vender tilbage til overfladen.
Millioner af blæksprutter er på vej mod lavt vand.
De skal parre sig. Hannen griber hunnen, og tentaklerne bliver røde.
Det meste af året lever de på 500 meters dybde.
De samles i stimer nogle uger om året for at yngle.
Dyrene i en enkelt stime kan tilsammen veje 4.000 ton.
Bølge efter bølge stiger op fra dybet, og snart er bunden dækket-
-af tætte samlinger af ægkapsler, der strækker sig over flere meter.
Hunnerne lægger kapslerne, og hannerne kæmper om at befrugte dem.
De rejser så langt, fordi æggene udvikles hurtigere i varmt vand-
-og når de klækkes, er der mere føde til ungerne.
Ved daggry den næste morgen er bunden dækket af kapsler.
Blæksprutterne er væk. Mange er døde-
-men nogle er vendt tilbage til dybet.
De kommer ikke tilbage til sollyset, før de næste gang drives-
-af deres drift til at yngle.
Danske tekster: www.broadcasttext.com